Ana. Elza.
Jau metas į lovas.
Vaje. Princesę užbūrė piktasis sniego nykštukas.
Greičiau, Elza! Padaryk princą! Kietą!
O, ne! Princas irgi užburtas.
Kam galvoti apie pavojus, kai yra meilė?
Ana.
Bučiniais miško neišsaugosi.
Dingusios fėjos verkia.
Ką sako žirafos?
Nesvarbu. Jos pažadina fėjų karalienę,
kuri panaikina burtus ir visus išgelbsti!
Ir tada visi susituokia!
Ką žaidžiat?
Užburtąjį mišką.
Princas ir princesė...
Tas Užburtasis miškas, kuriame aš buvau, buvo ne toks.
Tu jame buvai?
Pala, ką?
Buvau. Vieną kartą.
Ir nieko mums nepasakojai?
Galiu papasakoti dabar, jei...
-Gerai. Dabar. -Papasakok dabar.
Tikrai nori papasakoti?
Jos jau didelės.
Vėliau pastatysime didelį sniego senį.
Jei jos nusiramins ir paklausys.
Seniai seniai,
pačioje tolimiausioje šiaurėje,
augo labai senas ir labai užburtas miškas.
Jo burtai buvo ne tokie, kaip nykštukų ar dingusių fėjų.
Jį saugojo pačios galingiausios dvasios -
oro,
ugnies,
vandens
ir žemės.
Tačiau jame gyveno ir paslaptingieji Šiauriečiai.
Ar jie turėjo tokių galių, kaip aš?
Ne, Elza. Jie nebuvo stebuklingi.
Jie tik naudojasi Miško galia.
Jie labai skyrėsi nuo mūsų.
Tačiau jie žadėjo, kad visi draugiškai gyvensime.
Tą užtvirtindamas jūsų senelis, karalius Runardas, pastatė jiems galingą užtvanką,
kuri sustiprino karalystes.
Tai buvo taikos dovana.
Didelė dovana.
Man teko garbė vykti į Mišką ir tą atšvęsti.
Stovėk ramiai, Agnarai.
Buvau visiškai nepasiruošęs tam, ką man atnešė ta diena.
Mes praradome budrumą.
Buvome sužavėti.
Jausmas buvo labai
magiškas.
Tačiau kažkas nutiko.
Jie mus užpuolė.
Būk už manęs.
Kova buvo nuožmi.
Tavo senelis...
Tėve!
...žuvo.
Mūšis supykdė dvasias.
Atsargiai!
Ir jos nukreipė savo galią prieš mus.
Išgirdau balsą,
ir kažkas mane išgelbėjo.
Man sakė, kad tuomet dvasios dingo.
Ir Mišką apgaubė tirštas rūkas.
Į jį niekas nebegalėjo patekti.
Tą naktį grįžau namo kaip Arendelės karalius.
Oho, tėti, tai bent istorija.
Myliu tą balsą, kuris tave išgelbėjo.
Norėčiau žinoti, kas tą padarė.
Kas nutiko dvasioms?
Kas dabar tame Miške?
Nežinau.
Rūkas taip ir neišsisklaidė.
Niekas negali ten patekti.
Ir niekas iš jo nuo to laiko neišėjo.
Tad mums nėra ko bijoti.
Taip.
Tačiau Miškas gali ir vėl prabusti.
Turime būti pasiruošę atremti visus pavojus.
Ta proga, gal jau laikas palinkėti tėčiui labos nakties?
Bet aš dar noriu daug ko paklausti.
Paklausi kitą vakarą, Ana.
Aš neturiu kantrybės tiek ilgai laukti.
O kodėl Šiauriečiai mus užpuolė?
Kas puola tuos, kurie atneša dovanų?
Manai, kad Miškas vėl atsibus?
Tą žino tik Atohalana.
Ato-kas?
Vaikystėje
mama man dainuodavo lopšinę apie ypatingą upę Atohalaną,
kurios gelmėse slypi visi atsakymai apie praeitį.
Ji žino viską apie mūsų kilmę.
Ar padainuosi mums? Prašau.
Gerai.
Priimkit.
Prisiglauskit.
Kur Šiaurės vėjas
Su jūra susilieja
Teka upė
Pilna prisiminimų
Miegoki rami ir saugi
Nes ta upė srauni
Tavo rūpesčius nuneš
Giliuose vandenyse
Atsakymai slypi
Bei kelias tavasis
Nerk į jos gelmes
Tik, žiūrėk, nepaskęsk
Ji padainuos tiems, kas jos klausys
Ir toje dainoje daugybė stebuklų
Bet ar išdrįsi išgirsti tai, ko bijai?
Ar neišsigąsi to, ką žino upė?
LEDO ŠALIS II
Ten kur žemės pakraštys
Teka upė gili
Ji mena
Tolimus laikus
Grįžk, mieloji, į namus
Tik viską praradus
Atrasi mus
Jūsų didenybe.
Jie pasiruošę.
Atsiprašau.
Ateinu.
Girdėjai?
Ką?
Nesvarbu.
Džiaugiesi pirmosiomis šalnomis, Olafai?
Ne gyvenimas, o svajonė, Ana.
O, kad jis truktų amžinai.
Tačiau amžino juk nieko nėr.
Ką pasakei?
Atleisk. Subrendęs tapau poetu.
Žinai, tu vyresnė, tad protingesnė,
pasakyk man, ar tau nebaisu,
kad nieko amžino nėra?
Ne.
Tikrai?
Laukiu nesulaukiu, kol būsiu toks senovinis kaip tu
ir galėsiu nebesijaudinti dėl svarbių dalykų.
Ne tą norėjau pasakyti.
Aš nesijaudinu,
nes turiu tave ir Elzą, ir Kristofą, ir Sveną,
ir vartai vėl atviri,
ir aš jau ne viena.
Taip, vėjas atšiauresnis
Visi tikrai nejaunėjam
Neša debesis rudens vėjas
Guli patižęs moliūgas
O mano lapas visas nulūžęs
Tačiau kai kas
Nepasikeis niekada
Mano ranka tavo delne
Kai kas išliks visada
Mūsų draugystė bendra
Kaip siena akmenų
Liks stovėt daug metų ilgų
Kai kas nepasikeis niekada
Aš visad būsiu šalia
Lapai jau krenta
Svenai, ar girdi, kaip šaukia ateitis?
Ar priklaupsi ant kelio, ar čia ta naktis?
Taip, tik viską suplanuoti man sunku
Išimti žiedą ir uždegt žvakes laiku
Palik romantiką man!
Mano meilė jai niekad neišblės
Su laiku
Ji tik stiprės
Bet su elniais man lengviau
Tačiau turiu nuspręst
ir pasiryžt
Žinau, ką sakyt ir daryt!
Teisingai?
Kai kurie dalykai - amžini
Svenai, koks spaudimas, ar jauti?
Vėjas nenurimsta
Ar jis šaukia mane?
Ar kažkas nutiks čia?
Nežinau, ar pokyčių aš noriu
Šios dienos man brangios
Sunku man jas paleist
Tačiau akimirkos nesustabdysi
Bet diena šia pasidžiaugt galiu!
Vėjas pūst šalčiau pradėjo
O jūs visi dar pasenėjot
Tad padėkokim
Už rudens šokį
Mūsų karalystė turtinga
Joje nieko nestinga!
Pažadu, kad Arendelės vėliava kabės
Mūsų vėliava per amžius plazdės!
Mūsų vėliava per amžius plazdės
Kai kas nepasikeis niekada
Atsigręžęs pamatai prabėgusias dienas
Bet kai kas nepasikeis niekada
Nors ateitis - paslaptis
Palinkėkim sau sėkmės
Laikas lekia kaip vėjas
Bet kai kas nepasikeis niekada
Aš su tavim - amžinai
Su tavim - amžinai
- Su tavim - amžinai - Su tavim - amžinai
Aš su tavim - amžinai
Gerai. Liūtas?
Grizlis?
- Pabaisa? - Lokys?
- Piktas veidas? - Meška?
Hansas?
- Drakonas? - Didžiausia tavo gyvenimo klaida?
Kad tavęs niekas nepabučiuos?
Blogiukas!
Tai panašiai ir sakėm.
Gerai, Olafai, tavo eilė.
Gerai.
Kai išmokau skaityti, žaisti žymiai lengviau.
Žaibo raundas, berniukai prieš mergaites.
Aš pasiruošęs.
Pirmyn.
Vienaragis.
Ledai!
Pilis! Oukenas!
Arbatinukas! Pelė!
Elza!
Nemanau, kad Olafui galima persidėlioti dalis.
Nesvarbu. Mes laimėsim.
Dvi sesutės mąsto vienodai.
- Ačiū. - Gerai.
Štai.
Tau pavyks, Elza.
Kai tik būsi pasiruošusi.
Rodyk kūnu.
Nieko?
Oras? Medis? Žmonės?
Medžmogiai? Tokio žodžio nėra.
Berniukas su kastuvu? Dantis?
Plauni indus?
- Baltoji meška? - Ei.
Atleisk.
Duok užuominą.
Sunerimusi?
Suglumusi?
Išsigandusi? Panikuoji? Sutrikusi?
Nagi, tikrai atrodai sutrikusi.
- Mes laimėjom. - Revanšas?
Žinai, ką? Aš jau eisiu miegoti.
Tau viskas gerai?
Pavargau.
Labanakt.
Taip, aš irgi pavargau.
O Svenas pažadėjo man paskaityti pasaką prieš miegą.
Tiesa, Svenai?
Tikrai pažadėjau?
Kaip tu moki pamėgdžioti balsus!
Kai apsimeti Kristofu, darai šitaip...
„Eisiu pasikalbėti su akmenimis apie savo vaikystę ir kitką.”
Gal judu pradėkit be manęs.
Ar Elza nepasirodė tau keistoka?
Ji atrodė kaip Elza.
Tas paskutinis žodis ją tikrai paveikė. Koks jis buvo?
- Nežinau. - Ne.
Nežinau, bet...
„Ledas”? Ak, liaukis!
Negalėjo suvaidinti ledo?
Pažiūrėsiu, kas jai.
Ačiū, mielasis. Myliu tave.
Ir aš tave myliu.
Viskas gerai.
Užeik.
Taip. Kažkas negerai.
- Tau? - Ne, tau.
Tu apsigaubei mamos skara.
Tą darai, kai kažkas negerai.
Mes tave įskaudinome?
Atleisk, jei įskaudinome.
Tik labai nedaug kam sekasi žaisti šeimos žaidimus.
Taip jau yra.
Ne tai mane slegia.
Tuomet kas?
Tas...
Tiesiog nenoriu visko sugadinti.
Ko visko? Tau puikiai sekasi.
Elza, kada tu pamatysi save taip, kaip aš tave matau?
Ką be tavęs daryčiau?
Visad būsiu šalia.
Žinau, ko tau reikia.
- Nagi, eikš. - Ką?
Kaip sakydavo mama: „Priimkit, prisiglauskit.”
Kur Šiaurės vėjas
Su jūra susilieja
Teka upė
Pilna prisiminimų
Žinau, ką darai.
Miegoki rami ir saugi
Nes ta upė srauni
Tavo rūpesčius nuneš
Girdžiu tave
Bet bėdų neieškosiu
Kad ir kaip norėčiau
Elgsiuosi lyg negirdėčiau
Tavo šnabždesių
Nieko nesakyk
Tu - tik zvimbesys mano ausy
Nesvarbu, ką nori pasakyt
Nenoriu aš tavęs klausyt
Jokių aš baimių neturiu
Čia, tarp mylinčių širdžių
Nepyk, sirena paslaptinga bet šįkart būsiu išmintinga
Ir nuotykių man jau gana verčiau pabūsiu aš viena
Nenoriu rizikuot ir žengti
Į nežinią
Ko nori tu?
Matai, jog nemiegu
Nori pabandyt
Priverst mane suklyst?
O gal kažkuo esi
Į mane panaši?
Ir supranti
Kad ne savo vietoje esi
Su kiekviena diena sunkiau
Nes galios tampa vis daugiau
Tačiau dalį manęs
Traukia nežinia
Traukia nežinia!
Tu ten esi? Kažkur debesy?
Ar mane jauti? Gal pasirodyt gali?
Kur eini? Vienos nepalik
Kaipgi lydėsiu tave
Į nežinomybę?
Oras, ugnis, vanduo, žemė.
Vanduo!
Oras pyksta, ugnies nėra, vandens irgi.
Dabar - žemės eilė.
Turime dingti.
Viskas bus gerai. Pasislėpsime tarp uolų.
O, ne! Mane nupūs!
Laikau tave!
Taip. Visi čia, ir visi saugūs.
Štai. Imk antklodę.
Tu sveikas, Olafai?
O, taip. Kaip sakoma,
„valdyk, ką gali, kai viskas tampa nevaldoma.”
Nesuprantu.
Girdėjai balsą ir nieko man nesakei?
Nenorėjau, kad nerimautum.
Juk pažadėjome viena kitai sakyti viską.
Tiesiog pasakyk, kas vyksta.
Aš pažadinau Užburtojo miško dvasias.
Šito tikrai nesitikėjau išgirsti.
Pala. Užburtasis miškas?
- Tas, dėl kurio įspėjo tėtis? - Taip.
Kodėl tą padarei?
Tas balsas liepė.
Suprantu, jog kvaila,
tačiau tikiu, jog tas balsas linki man gero.
Gal išprotėjai? Pažvelk į mūsų karalystę.
Suprantu. Bet aš jaučiu.
Jaučiu.
Gerai.
O, ne. Kas dabar?
Troliai?
Kristofai! Mes tavęs pasigedom.
Pabi.
Su jumis tikrai nenuobodu.
Tikiuosi, supranti, į ką įsivėlei, Elza.
Įpykusios dvasios tikrai nepaglostys.
Kodėl jos vis dar pyksta?
Ir kuo čia dėta Arendelė?
Pažiūrėkim, ką pamatysiu.
Praeitis ne tokia, kokia atrodo.
Reikia išteisinti nekaltuosius.
Arendelei gresia pavojus.
Reikia surasti tiesą.
Be jos...
Nematau ateities.
Ateities nėr?
Kai nebematai ateities,
tėra vienintelis kelias.
Vykti į Užburtąjį mišką
ir surasti tą balsą.
Kristofai, ar paskolinsi savo vežimą ir Sveną?
Ši mintis man visai nepatinka.
- Viena tu niekur nevažiuosi. - Ana, ne.
Mano galios mane apsaugos. Tu jų neturi.
Atsiprašau, aš įkopiau į Šiaurinį kalną,
gyvenau su ledine širdimi, apsaugojau tave nuo savo buvusiojo,
ir visa tai padariau be jokių galių, tad aš vyksiu kartu.
Aš irgi. Ir vairuosiu.
Atnešiu užkandžių!
Aš pasirūpinsiu tavo žmonėmis.
Žiūrėk, kad jie nesugalvotų grįžti karalystėn, kol mūsų nebus.
Žinoma.
Pasakykime jiems.
Ana, man dėl jos neramu.
Baiminomės, kad Elzos galios per didelės šiam pasauliui.
Dabar belieka melstis, kad jų užtektų.
Neleisiu, kad jai nutiktų kas blogo.
Kas norit pažaisti „Ar žinai”?
Aš. Žaidžiam.
Ar žinot, kad vanduo turi atmintį? Tai - faktas.
Daug kas nesutinka, tačiau tai - tiesa.
Ar žinot, kad žaibas į vyrus trenkia šešiskart dažniau?
Ar žinot, kad kai jaučiasi laimingos, gorilos raugėja?
Ar žinot, kad sumirksime 4 mln. kartų per dieną?
Ar žinot, kad vombatų kakučiai - kvadratiniai?
Ar žinot, kad tie, kas daug kalba, trumpiau gyvena?
- Tikrai ne. - Va ir taip.
- Tai - tiesa. - Tikrai tiesa.
Ne, netiesa.
Kol kas pasiduodu.
Bet grįžęs namo patikrinsiu.
Jie abu užmigo.
Tai ką nori veikti?
Svenai, eik kuo gražiau, gerai?
- Ana? - Mm-hmm?
Pameni mūsų pirmąją kelionę,
kai pasakiau, kad tik pamišėlė tuoktųsi su ką tik sutiktu vyru?
Pala, ką? Pamišėlė?
Nesakei, kad aš pamišėlė. Manai, aš pamišėlė?
Ne. Tada gal ir maniau.
Tu buvai
nepamišusi.
Tikrai.
Tik naivi.
Ne naivi. Tik nepažinusi meilės. Kaip ir aš.
O pirmą kartą gali ir suklysti.
Tai nori pasakyti, kad aš - klaida?
Ką? Ne. Nesakau, kad tu - klaida ar kad esi pamišusi.
- Kristofai, sustok. Prašau. - Puiki mintis.
Aš jį girdžiu. Tą balsą.
Tikrai?
Olafai, pabusk.
Kas čia?..
Pažadėk, kad eisime kartu, gerai?
Pažadu.
Viskas gerai.
Ar žinojot, kad Užburtajame miške viskas transformuojasi?
Nesuprantu, ką tai reiškia,
bet nekantrauju pamatyti, į ką mes visi pavirsime.
- Ei! - Kas čia?
- Nesistumdyk. - Liaukis.
Per greitai.
Kas čia buvo?
Ne.
Mes įkalinti. To ir buvo galima tikėtis.
Šis miškas gražus.
Užtvanka. Ji tebestovi.
Ji buvo ir senelio Pabio vizijoje.
Bet kodėl?
Nežinau, tačiau atrodo gerai. Ačiū dievulėliui.
Ką nori pasakyti?
Jei užtvanka sugriūtų,
nusiristų didžiulė banga, kuri nuplautų viską šiame fjorde.
Viską?
Bet Arendelė yra šiame fjorde.
Arendelei nieko nenutiks, Ana. Viskas bus gerai.
Eikš.
Kitomis aplinkybėmis ši vieta atrodytų visai romantiška.
Ar ne?
Kitomis aplinkybėmis?
Nori pasakyti, su kita?
Ką? Ne! Noriu pasakyti...
- Jei kartais neišeitume iš šio... - Pala, ką?
Tu manai, kad mums nepavyks?
Ne. Ne!
Žinoma, pavyks.
Tiesą sakant, tikimybė abejotina, tačiau noriu pasakyti...
Jei netyčia žūtume...
- Manai, mes žūsime? - Ne! Ne.
- Kur Elza? - Kažkada visi mirsime.
- Prisiekiau, kad nepaliksiu jos. - Ne tai kad dabar mirsim.
- Elza! - Tačiau kažkada ateityje mirsime.
Nė žodžio.
Elza!
Štai kur tu.
- Viskas gerai? - Taip.
Taip, gerai.
Kur Olafas?
Ana?
Elza?
Svenai?
Samanta?
Nepažįstu jokios Samantos.
Tai - normalu.
Kas čia buvo?
Samanta?
Kai užaugsiu, sužinosiu
Viską perprasiu, tikrai
Būsiu senas, išmintingas Atsigręžęs pamatysiu
Kad viskas buvo nuostabu
Kai užaugsiu, sužinosiu
Kad būt Užburtajame miške - smagu
Baimių vaikiškų nereik
Ir viskas čia gerai
Atleiskit
Užaugti reiškia prisitaikyt
Rasti savo vietą ir pasaulį
Kai labiau subręsiu Jausiuosi saugus
Net kai matysiu veidus baisius
Viskas stos į vietas, tereikia užaugt
Tad nėra ko bijoti
Tereikia apie tai svajoti
Laiką skaičiuoti
Nes kai užaugi
Viskas tampa aišku!
Viskas gerai.
Olafai!
Sveiki.
Susipažinkit su Vėjo dvasia.
Iš kelio!
Tuoj apsivemsiu.
Palaikyčiau tau plaukus, bet nerandu rankų.
Ei! Liaukis!
Elza!
Paleisk ją!
Ana, atsargiai!
Ten - mano sesuo!
Prince Agnarai!
Už Arendelę.
Atsargiai!
Tėti!
Tu sveika?
Taip.
Kas čia?
Primena sustabdytas akimirkas.
Kaip tu ten sakai, Olafai?
Sakau...
Mano teorija, kad technologijos yra ir mūsų išsigelbėjimas, ir pragaištis?
Ne, ne tai. Turiu galvoje...
- Agurkus? - Ne.
Apie vandenį.
Taip. Vanduo turi atmintį.
Vanduo, kuris dabar yra mumyse, prieš tai yra pratekėjęs
pro mažiausiai 4 žmones arba gyvūnus.
Ir viską atsimena.
Vėjas vėl kyla.
Skanu.
Pavadinsiu tave Gūsiu.
Dink iš čia.
- Labas. - Koks tu smalsutis.
Jau pralinksmėjai?
Tėtis. Čia - tėtis.
Ta mergaitė.
Ji jį išgelbėjo.
Ji - Šiaurietė.
Kas čia?
Olafai, už manęs.
Ką su juo darysi?
Neįsivaizduoju.
Nuleisk ginklą.
O jūs - savuosius.
Arendelės kariai?
Grasini maniškiams, leitenante?
O pati ką čia veiki, Jelana?
- Kur aš mačiau tą karį? - Ne.
Leitenante!
Paimt kardą!
Tai - magija.
Matei?
Žinoma, mačiau.
Koks šaltas pasisveikinimas.
Jie čia įkalinti visą gyvenimą?
- Taip. - Ką dabar darysim?
Palikit tai man.
Sveiki, aš - Olafas.
Atleiskit. Drabužiai mane varžo.
Neabejoju, norite sužinoti, kas mes tokie ir ko norime.
Labai paprasta.
Viskas prasidėjo nuo dviejų sesučių.
Viena iš jų gimė turėdama stebuklingų galių.
O kita - be jų.
Jos be galo mylėjo sniego senius.
Ana, ne! Per aukštai!
Būm!
Mama! Tėti! Padėkit!
Pokšt! Visos durys užsidaro.
Seserys atskirtos.
Na, bent jau turi tėvus.
Jų tėvai žuvo.
Ak, sveikas. Aš - Ana. Ištekėsiu už vyro, kurį ką tik sutikau.
Elza nesusivaldo! Sniegas! Bėgam!
Visos mano snaigės pulsuoja magija.
Aš gyvas.
Ledo rūmai man vienai.
Dink iš čia, Ana.
Mano širdis.
Dievulėliau.
Tave išgelbėti gali tik tikra meilė.
Tikros meilės bučinys.
Tu to nevertas.
Žinai, ką? Aš - blogiukas.
Ką?
Ana lieka įšaldyta amžiams.
Ak, Ana.
O tada atitirpsta!
Paskui Elza prižadino miško dvasias,
todėl buvom priversti išeit iš karalystės.
Tad tikimės išsiaiškinti praeitį,
nors neturim žalio supratimo, kaip,
tik Elza girdi kažkokius balsus, tai ir mes jos klausom.
Turit klausimų?
Jie suprato.
Tu - Arendelės karalienė?
Taip.
Kodėl Arendelei teko žmogus su nepaprastomis galiomis?
Gal už tai, kad jūs mus nuskriaudėte?
Mūsiškiai - nekalti.
Niekada nepuolame pirmi.
Tiesą išsiaiškinsime.
Sveika. Atleisk.
Ką darai?
Tikrai jis. Leitenantas Matijas!
Biblioteka, antras paveikslas iš kairės.
Buvai mano tėvo sargybinis.
Agnaras.
Kas nutiko jūsų tėvams?
Prieš šešerius metus mūsų tėvų laivas
nuskendo Pietų jūroje.
Regiu jį. Regiu jį jūsų veiduose.
Tikrai?
Kariai.
Nors metai bėga, mes vis dar stiprūs.
Mes ginsime Arendelę.
Palaukit. Prašau.
Kažkas mane čia pakvietė.
Jei rasčiau, kas,
manau, galėtume sužinoti atsakymus ir išlaisvinti šį mišką.
Patikėkit, aš tik noriu padėti.
Mes tikime tik gamta.
Ir kai ji kalba,
mes klausome.
Kai užaugsiu, viską suprasiu.
Ugnies dvasia!
Atsitraukit!
Bėkit prie upės!
Ne! Elniai! Ten - aklavietė!
Greičiau, Svenai!
Mes juos pavysim.
Elza! Bėk iš ten!
Ne.
Elza!
Nagi, bičiuli, mums pavyks.
Ana!
Ištrauk ją iš ten.
Ne! Elza!
Visi į mus žiūri, tiesa?
Ką nors patarsi?
Nieko?
Turėčiau suprasti, ką tai reiškia?
Ir tu girdi?
Kažkas mus kviečia.
Kas? Ką mums daryti?
Gerai, eisime toliau į šiaurę.
Elza!
- Ačiū Dievui! - Ana.
- Tu sveika? - Ką ten veikei?
Galėjai žūti. Kodėl ėjai paskui mane į ugnį?
Jei nenori, kad eičiau, neik pati.
Neatsargiai elgiesi, Elza.
Atleisk. Viskas gerai?
Buvo ir geriau.
Žinau, ko tau reikia.
Iš kur gavai šią skarą?
Tai - Šiauriečių skara.
Ką?
Ji priklausė vienai seniausių mūsų šeimų.
Ji - mūsų mamos.
Elza.
Supratau.
Tai - mama.
Tą dieną ji išgelbėjo tėčiui gyvybę.
Mūsų mama buvo Šiaurietė.
Mes - Šiauriečiai.
Saulės žmonės.
Pažadu, kad išlaisvinsiu šį mišką
ir atstatysiu Arendelę.
Labai skambus pažadas, Elza.
Išlaisvins mišką? Nieko sau.
Atleisk.
Kai kurie jau gimė čia ir nė karto nematė dangaus.
Suprantu.
- Mano vardas - Reinaras. - Kristofas.
Vėl girdžiu balsą.
Turime traukti į šiaurę.
Bet naktimis siaučia Žemės milžinai.
Iškeliausi ryte.
Aš - Maren.
Maren, mes pasistengsime.
Ei, noriu paklausti.
Kaip jūs susitaikote
su progresuojančiu minčių sudėtingumu, ateinančiu kartu su branda?
Nuostabu!
Kaip smagu pakalbėti su šių dienų jaunimu.
Mūsų ateitis - šviesi.
O, ne. Nevalgyk.
Nežinai, į ką man teko įminti.
Nesugebu atkreipti jos dėmesio. Ar parinkti tinkamus žodžius.
Tau pasisekė.
Apie moteris aš nieko neišmanau,
tačiau mūsų piršlybos - pačios nuostabiausios.
- Jei pradėsim dabar, iki aušros spėsim. - Tikrai?
Smagiausia, kad tam reikia daug elnių.
O namuos
Halima vis dar turi kepyklėlę?
Taip.
Tikrai? Ji ištekėjo?
Mm-mm.
Ir kodėl nepasijaučiau geriau?
Ko dar ilgiesi?
Savo tėvo. Jis jau seniai miręs.
Buvo puikus žmogus.
Sukūrė mums puikų gyvenimą Arendelėje.
Išmokė vertinti viską, ką turi.
Sakydavo: „Būkit pasiruošę,
nes vos imi galvoti, kad radai savąjį kelią, gyvenimas parodo naują taką.”
Ką tuomet darai?
Nepasiduodi. Žengi po mažą žingsnelį ir...
Darai tą, ką reikia?
Taip. Tu supratai.
Noriu tau kai ką parodyti. Galiu?
Žinai orą, ugnį, vandenį ir žemę.
Taip.
Tačiau yra penktoji dvasia,
kuri, sakoma, jungia mus ir gamtos stebuklą.
Penktoji dvasia?
Kai kas girdėjo ją, kai miškas buvo užburtas.
Mano tėvas girdėjo.
Kaip manai, ar tai ji mane kviečia?
Galbūt. Tik Atohalana žino.
Atohalana.
Nerk į jos gelmes
Tik, žiūrėk, nepaskęsk
Kodėl lopšinėse nuolat slypi grėsmingi perspėjimai?
Norėčiau sužinoti.
Žemės milžinai.
Ką jie čia veikia?
Slėpkis.
Jie ateina!
Štai kodėl negalima žaisti su ugnimi.
Negaliu ant tavęs pykti. Kodėl tu toks mielas?
Tik nesakyk, kad norėjai juos pasekti.
Kas, jei sugebėsiu juos nuraminti, kaip nuraminau vėją ir ugnį?
Kas, jei jie sutrins tave į miltus tau nė nespėjus išsižiot?
Mūsų tikslas - surasti balsą,
išsiaiškinti tiesą ir grįžti namo.
Sveikos. Vos išnešiau kailį.
Žinau.
Milžinai mane pajuto. Jie gali sugrįžti.
Nenoriu niekam sukelti grėsmės.
Tu teisi, Ana.
Turime surasti tą balsą.
Išeisime tučtuojau.
Gerai. Išeisime.
Aš tik...
Pala. O kur Kristofas su Svenu?
Ak, taip. Rodos, jie išbildėjo su tuo Reinaru ir krūva elnių.
- Jie išvažiavo? - Aha.
Nieko nepasakę?
Kas tuos vyrus supaisys?
Ar normalu, kad jaučiuosi be ryšio?
O, taip. Be abejo.
Visi pasiruošę?
Pasiruošę!
Norėčiau pasirepetuoti.
Labai myliu meilę.
Pala. Tu su jais ir kalbiesi?
Taip.
Lyg girdėtum, ką jie galvoja.
Taip. Ir pasakai balsu.
Ir pasakai balsu.
Gerai. Ji ateina.
Princese Ana iš Arendelės,
mano narsioji, drąsioji, užsispyrusi meile.
Ar tekėsi už manęs?
Ne.
Princesė išvyko su karaliene.
Pala? Ką?
Nė nemėgink jos vytis. Jos jau toli.
Jau toli?
Taip.
O mes trauksim į vakarus, į ganyklas.
Gali prisijungt, jei nori.
Ei. Apgailestauju, kad...
- Ne, viskas gerai. - Aha. Taip.
Verčiau eisiu susidėti daiktų. Tu eini?
Aš tik... Taip, pasimatysim ten.
Tu žinai, kur eini?
- Taip. - Aha.
Aš pažįstu mišką.
Elniai už žmones geresni
Svenai, kodėl ta meilė tokia sunki?
Širdies neapgausi
Meilės niekaip neišrausi
Nagi, Kristofai
Ir tu paatvirauk
Tu ir vėl išėjai
Kitu keliu pasukai
Mane palikai
Nežinioje
Turėjai išeit, suprantu
Ir aš lauksiu tavęs po medžiu
Iki rytojaus
Tik gaila, jog tolsti nuo manęs
Kodėl meilės ieškau tik aš
Ir štai likau vienas miškuos
Niekas manęs nepaguos
Nežinau, kur šiaurė, kur - pietūs
Be tavęs nerandu sau vietos
Lydėjau tave namo šimtą kartų
O dabar miške verkiu
Ir nežinau, kur tu
Kelio vienas nerandu
Ir kaip galėjau
Iki pat šiol
Nepagalvot
Kas toks esu
Be tavęs
Kas manęs laukia
Be meilės
Dabar žinau, esi man žvaigždė
Nes pasiklydau miškuos
Diena pavirsta į gūdžią naktį
Kai nėr tavęs šalia
Esi man švyturys
Nes pasiklydau miškuos
Gal jau mane pamiršai
Bet aš lauksiu
Ženklo
- Ženklo - Kad aš esu tavo kelias
- Nes tu esi mano - Tu esi mano
O iki tol
- Klajosiu miškuos - Klajosiu miškuos
Klajosiu miškuos Pasiklydęs
Pasiklydęs miškuos
Aš klajosiu
Pasiklydęs miškuos
Olafai, o gal verčiau dainuoja tik vienas iš jūsų?
Sutinku. Labai jau ji spiegia.
Ei, Gūsis sugrįžo.
Ką?
Kaip?
Kas čia?
Mamos ir tėčio laivas.
Bet juk čia - ne Pietų jūra.
Ne.
Tai kodėl jų laivas čia?
Kaip jis čia atsidūrė?
Tikriausiai jį išmetė Tamsioji jūra.
Ką jie veikė Tamsiojoje jūroje?
Nežinau.
Kaip tas laivas prasibrovė pro rūką?
Galvojau, tik mums tai pavyko.
Nebent jis buvo tuščias.
Kažkas čia turi būti.
Palaukit. Paieškokit.
Arendelės laivuose yra skyrius.
Sandarus.
Labai gudru.
Bet tada nesuprantu, kodėl visas laivas negalėtų būti sandarus.
Štai.
Kokia čia kalba?
Nežinau. Bet čia mamos rašyta.
„Ledynmečio pabaiga.
Upė rasta, prarasta.
Magijos šaltinis. Elzos šaltinis?”
Tai - žemėlapis.
Jie plaukė į šiaurę ir, perplaukę Tamsiąją jūrą, tikėjosi pasiekti...
Atohalaną.
O ji egzistuoja?
Ato-ką?
Atohalaną.
Stebuklinga upė, sauganti praeitį.
Ji patvirtina mano teoriją, kad „vanduo turi atmintį”.
Vanduo turi atmintį.
Elza?
Noriu sužinoti, kas jiems nutiko.
Atohalana - jos galios šaltinis.
Plauksim toliau, dėl Elzos.
Bangos per didelės!
- Iduna! - Agnarai!
Elza!
Ei, kas yra?
Tai aš kalta.
Jie išplaukė per mane.
Nesi atsakinga už jų poelgius, Elza.
Ne. Tik už jų mirtį.
Liaukis. Ne.
Jelana klausė, kodėl Arendelė turi ypatingą karalienę?
Todėl, kad mama išgelbėjo tėtį.
Išgelbėjo savo priešą.
Už jos gerą darbą buvai apdovanota tu.
Tu esi dovana.
Už ką?
Jei kas ir gali perprasti praeitį,
išsaugoti Arendelę ir išlaisvinti šį mišką, tai tik tu.
Tikiu tavimi, Elza. Labiau už viską pasaulyje.
Maren sakė, kad yra penktoji dvasia.
Tiltas tarp gamtos stebuklo ir mūsų.
Penktoji dvasia?
Tai ji mane kvietė iš Atohalanos.
Visa praeitis - ten.
Vadinasi, keliausime prie Atohalanos.
Ne mes keliausime. Aš.
Ką?
Tamsioji jūra tau pernelyg pavojinga.
Ne! Keliausime drauge.
Pameni dainą „Nerk į jos gelmes. Tik, žiūrėk, nepaskęsk”?
Kas, jei ne aš, tave sustabdys?
Sakei, kad tiki manimi, kad aš tam gimusi.
Aš ir nenoriu tavęs sulaikyt.
Neleisti tau būti, kuo turi būti.
Tik nenoriu, kad žūtum,
mėgindama viską padaryti viena.
Nedaryk to viena.
Leisk tau padėti, prašau.
Negaliu tavęs netekti, Elza.
Ir aš negaliu tavęs netekti, Ana.
Eikš.
Pala, ką?
Ką darai?
Elza!
Ne!
Olafai, padėk man sustoti.
Ištiesk pagalbos ranką.
Laikykis!
Palauk! Ne!
Na jau!
Ana, skambės beprotiškai,
bet aš jaučiu kylantį pyktį.
Aš ir pykstu, Olafai!
Ji pažadėjo, kad viską darysime drauge.
Taip.
Bet aš norėjau pasakyti, kad aš jaučiu kylantį pyktį.
Tu pyksti?
Turbūt taip.
Elza ir mane atstūmė, nė neatsisveikino.
Dar ir kaip turi teisę ant jos pykti.
Sakei, kad niekas nepasikeis.
Tačiau nuo tada viskas tik ir keičiasi.
Žinau.
Bet aš vis dar laikau tavo ranką.
Taikliai tu čia, Ana.
Jaučiuosi geriau. Tu moki išklausyti.
Netildyk manęs. Negražu taip.
Ne!
Milžinai.
Jie milžiniški.
Laikykis, Olafai.
Pasistenk nerėkti.
Radau.
Ačiū.
Kur mes?
Urve. Be išėjimo.
Bet su baisiu tamsiu įėjimu.
Eime, bus smagu.
Tikiuosi, neliksime čia amžiams, kur niekas mūsų neras,
tu mirsi iš bado, ir aš neatlaikysiu.
Tačiau galime pažvelgti ir iš gerosios pusės - Elzai tikrai sekasi daug geriau.
Gerai.
Ne!
Na, žinoma.
Ledkalniai - tai ledo upės.
Atohalana - užšalusi.
Aš tave girdžiu.
Ateinu pas tave.
Drebulys krečia mane
Tačiau man nešalta, ne
Jaučiu tave šalia
Tiek ilgai šaukei mane
Tebūnie tavo valia
Atkeliauju pas tave
Aš jau čia
Tarsi grįžčiau namo
Tiek ilgai saugojau paslaptį
Giliai viduje
Tu pilna paslapčių taip pat
Pasiruošk jas atvert
Nebesislėpk daugiau
Tiek ilgai laukiau
Nebesislėpk daugiau
Pasakyk pagaliau
Ar visą gyvenimą tavęs ir ieškojau?
Nebesislėpk daugiau
Neabejodama čia atėjau
Noriu sužinot pagaliau
Kodėl tiek kentėjau
Ar būtent todėl
Aš gimiau?
Sunkiai visur pritapau
Taisyklių nesilaikiau
Aš šiandien viskas paaiškės? Saulė man kelią nušvies?
Pagaliau bus viskas aišku
Nebesislėpk
Jau dingo drebulys
Tavo akys mane tuoj išvys
Atkeliavau iš taip toli
Tavęs paklausyt
Žinau, kad atsakyt man gali
Ak, nebesislėpk daugiau
Pasirodyk pagaliau
Ateik, ateik
Atverk man savo duris
Neversk laukti
Daugiau nė minutės
Ak, ateik pagaliau
Atverk savo duris
Neversk laukti
Daugiau nė minutės
Kur Šiaurės vėjas
Su jūra susilieja
Teka upė
Pilna prisiminimų
Mama.
Mieloji mano, grįžk į namus
Ir išskleisk
Savo sparnus
Parodyk savo galią
Pavirsk
Į tikrąją save
Nes tai ko ieškojai esi tu pati
- Esu aš pati - Esi tu pati
Ak, pasirodyk
Sveika, aš - Olafas. Mėgstu karštai apsikabinti.
Myliu tave, Olafai!
Nagi, tau pavyks.
Štai ir aš pagaliau čia
Aš kaip višta su beždžionės veidu!
Pamiršau žiūrėti po kojomis. Tačiau viskas gerai.
Princas Hansas iš Pietinių salų.
Aš tave myliu.
Noriu papasakoti tau apie savo praeitį. Iš kur aš.
Klausau.
Iduna!
Ką skaitote, jūsų didenybe?
Gavau naują knygą.
Karaliau Runardai, atleisk. Nesuprantu.
Senelis?
Atsivesime visą Arendelės armiją.
Neturime pagrindo jais nepasitikėti.
Šiauriečiai naudoja magiją. Todėl jais pasitikėti negalime.
Seneli?
Magija suteikia per daug galių.
Jie ima galvoti, jog yra galingesni už patį karalių.
Magijos nereikia bijoti.
Tai - tik jūsų baimė.
Tai baime negalima pasitikėti.
Dėl užtvankos jų žemės nuskurs, tad jie turės paklusti man.
Nerk į jos gelmes
Tik, žiūrėk, nepaskęsk
Jie susirinks švęsti.
Tuomet ir pamatysime, kiek jų.
Jūs priėmėt mus, tad ir mes priimam jus,
mūsų kaimynai, mūsų draugai.
Karaliau Runardai, ta užtvanka mums tik kenkia.
Ji kenkia miškui.
Atkirto mus nuo Šiaurės...
Čia apie tai nekalbėkim.
Susitikime fjorde. Išgerkime arbatos.
Rasime sprendimą.
Ne!
Ana!
Ir į kurį tunelį mums lįsti?
Dėl užtvankos jų žemės nuskurs, tad jie turės paklusti man.
Karaliau Runardai, užtvanka kenkia miškui.
Elza sužinojo.
Ką sužinojo?
Kas nutiko praeityje.
Čia mano senelis
puola beginklį
Šiauriečių vadą.
Užtvanka nebuvo dovana, siekiant įtvirtinti taiką.
Tai buvo klasta.
Arendelė niekad taip nepasielgtų.
Niekada.
Žinau, kaip išlaisvinti mišką.
Žinau, ką turime padaryti.
Kodėl taip liūdnai sakai?
Turime sugriauti užtvanką.
Bet tuomet Arendelė atsidurs po vandeniu.
Todėl mus ir privertė palikti karalystę.
Kad niekas nežūtų.
Tau viskas gerai?
Labai reikėtų, kad pasakytum ką nors gero.
Gero?
Vėžliai kvėpuoja per užpakalį.
Ir dar, suradau išėjimą.
Žinojau, kad nenuvilsi.
Greičiau, Olafai, Elza jau turbūt grįžta atgal.
Turime ją surasti ir...
Olafai?
Kas čia?
Tau viskas gerai?
Snaigės?
Palauk. Ne.
Ne snaigės.
Aš tirpstu.
Magija sklaidosi.
Ką?
Elzai kažkas nutiko.
Ji turbūt
nuėjo per toli.
Ne.
Ana?
Atleisk.
Tau teks eiti vienai.
- Gerai? - Palauk.
Eikš.
Aš tave laikau.
Gerai.
Ei, Ana?
Žinau, kas yra amžina.
Kas?
Meilė.
Karšti apkabinimai?
Man patinka karšti apsikabinimai.
Myliu tave.
Olafai? Elza?
Ką man dabar daryti?
Šitaip tamsu
Dar niekad nebuvo
Be galo baisu
Gėris pražuvo
Viskas skendi
Begalinėj tamsoj
Jaučiu kaip prarandu jėgas
Ir niekas čia manęs neras
Ir kaip man sužinot
Kur tu esi
Širdgėla graužia mane
Nebeturiu jėgų
Bet giliai širdyje tikiu
Kad nors ir nežinia kur
Tu vis tiek esi
Tad sakau
Keliauki viena
Ten, kur tau vieta
Ar tikrai išauš dar rytas?
Nebežinau
Esu viena kaip pirštas
Tu buvai man kelrodė žvaigždė
Vedei mane gyvenimo keliu
Tikėjau tavimi
Tikiu ir dabar
Ženk
Žingsnį pirmą
O tada - kitą
Eik į priekį
Neieškosiu ateities
Man to per daug
Bet žingsnį žengsiu
Dar vieną
Dabar turiu pati nuspręst!
Keliaut tamsią naktį
Eisiu į šviesą klupdama
Darysiu, ką reikia
O sulig aušra
Ateis kokia diena?
Juk nuo šiol viskas bus kitaip
Todėl nuspręsiu pati
Paklausyti to balso
Nuspręsiu
pati
Pabuskit!
Nagi!
Štai.
Aš čia, ateikit!
Čionai!
Taip. Ateikit.
Ateikit!
Man pavyks.
Čionai, vyručiai.
Ką?
Ne. Ji veda juos prie užtvankos.
Kristofai!
Aš čia. Ko tau reikia?
- Reikia patekti prie užtvankos. - Tuojau.
Ačiū.
Nagi.
- Kilstelk mane! - Susitiksim viršuje!
Leitenante Matijau.
Jūsų didenybe, ką čia darote?
Reikia sugriauti užtvanką.
Tai - vienintelis būdas išsklaidyti rūką ir išlaisvinti mišką.
Bet juk mes prisiekėme saugoti Arendelę bet kokia kaina.
Kol neatitaisysime žalos, Arendelė neturės ateities.
Karalius Runardas visus išdavė.
Iš kur žinot?
Mano sesuo paaukojo savo gyvybę, kad sužinotų tiesą.
Prašau.
Kol dar nepraradome visų kitų.
Atsargiai!
Sunaikinkit užtvanką! Nagi!
Meskit savo akmenis.
Štai taip.
- Laikau ją! - Ana!
Laikykis!
Atleisk, kad palikau tave.
Norėjau ją apsaugoti bet kokia kaina.
Žinau. Viskas gerai.
Mano meilė ne tokia silpna.
Pažvelkit į dangų.
Negalvojau, kad jis toks didelis.
34-eri metai...
Penki mėnesiai...
Ir 23 dienos.
Čia tikrai tu?
Ana.
Galvojau, kad praradau tave.
Praradai?
Tu mane išgelbėjai. Dar kartą.
Tikrai?
Ir, Ana, Arendelė neatsidūrė po vandeniu.
Ne?
Visos dvasios tam pritarė.
Arendelę turi globoti tu.
Aš?
Padarei tai, kas buvo teisinga. Visiems.
Ar radai penktąją dvasią?
Tu esi ta penktoji dvasia. Tu esi tas tiltas.
Tiesą sakant, tiltas turi dvi puses.
Ir mama turėjo dvi dukras.
Mes tą padarėme drauge.
Todėl ir toliau viską darysime kartu.
Kartu.
Elza! Tu sveika!
Tik kitaip atrodai.
Apsikirpai?
Panašiai.
Ana, noriu tavęs paklausti.
Klausk.
Gal nori pastatyti sniego senį?
Ką?
Kaip gerai, kad vanduo turi atmintį.
Ana.
Elza.
Kristofas! Ir Svenas!
Jūs visi sugrįžot.
Tikiuosi, čia jau ta laiminga pabaiga?
Jau viskas?
Ar mums ir vėl tuoj grės mirtinas pavojus?
Ne. Jau viskas.
Nors, kai ką dar reikia padaryti.
Ana, esi pati nuostabiausia mergina, kokią tik man teko sutikti.
Myliu tave visa širdimi.
Ar tekėsi už manęs?
Taip!
Arendelės neapsėmė.
Ką?
Atohalana - labai graži.
Labas.
Žinai, turėtum gyventi čia.
Prisiekiau visada daryti tai, kas geriausia Arendelei.
Dabar žinau, ką.
Nors vis dar nesuprantu, ką reiškia „transformuotis”...
Tačiau jaučiu, kad tas miškas mus visus tikrai pakeitė.
Pasitikite jos didenybę Arendelės karalienę Aną.
Sveiki.
Svenai, koks tu gražuolis.
Dievulėliau! Olafai!
Sužavėtas.
Nuostabu.
Jūsų didenybe.
Kristofai.
Jūs čia dėl manęs taip išsipuošėt?
Svenas sugalvojo.
Vieną valandą. Pabūsiu toks tik valandą.
Viskas gerai. Man vis tiek labiau patinka oda.
Negaliu patikėti, jog iškęsi valandą. Tai - žiauru.
Ko tik nepadarysi dėl meilės.
Kaip vadinasi šis stebuklas?
Fotografija.
Gražiai atrodom.
Halima. Generole Matijau.
Jūsų didenybe. Tuoj grįšiu.
Gali žiūrėti į mūsų fotografiją, kol manęs nebus.
Juokauju.
- Kaip atrodau? - Nuostabiai.
Mūsų žemes ir žmones dabar jungia meilė.
Sveikas, Gūsi. Tau patinka?
Neprieštarausi? Noriu perduoti žinutę savo seseriai.
Ačiū.
„Penktadienį - šarados. Nevėluok.
Ir nesijaudink, Arendelė laikosi puikiai.
Rūpinkis mišku.
Myliu tave.”
Ir aš tave myliu, sesut.
Ei, Gūsi. Važiuojam pasivažinėti, nori kartu?
Pasiruošęs?
Tučtuojau pasirodyk!
Elza, būk savimi.
Būsiu, mama, būsiu.
Elza mirusi.
Olafas miręs.
Ana verkia.
O tada atsitiko daugybė svarbių dalykų, kuriuos pamiršau.
Tačiau viskas yra svarbu.
Ir vanduo turi atmintį, tad...
Aš gyvas!
Ir jūs gyvi.
Mes gyvi!
Gera istorija.
Subtitrus vertė: Akvilė Katilienė